ЛЕНИНГРАД, СССР, 1946 год
Първа зима след края на Втората световна война.
Филма е заснет по действителни случаи.
Женски бежански лагер Nо 3459
Томас Кречман
Вера Фармига
- Погледни нагоре.
Даниел Брюл
Натали Прес
Ингеборга Дапкунайте
Джон Линч Текла Ройтен
Евгений Миронов Татяна Яковенко
със специалното участие на Джон Малковиц
ПО ЕТАПИ
Оператор Сергей Астахов
Композитор Дан Джонс
- Полковник Павлов?
- Полковник Павлов! Каква чест!
- Андрей.
- Донесох ти ново лекарство.
- Как е главата ти? По-добре ли си?
- Олга се опитва да ни намери работа.
- Засега в лагера няма никой. Почини си.
- Иска да работи, иначе я обземат спомени...
- И при нас е така...
Режисьор ТОМ РОБЪРТС
- Немци?
- Немци.
- Изглежда другаря Павлов се шегува с нас...
- Вратата беше отворена.
- В лагера няма никого, капитане.
- Не сега, лейтенант.
- 51 пленени.
- А бяха 53.
- Подпишете.
- Винаги можете да подадете официална жалба.
- Тук е хладно.
- Имаме нужда от топли дрехи.
- Засега няма.
- Това са просто жени. Те не знаят какво да правят с нас.
- Ще видим...
- Чакай...
- Не стреляйте!
- Вие убихте моето семейство, мръсници...
- Вие убихте моето семейство!
- Тихо! Тихо!
- Моля те, войната свърши...
- Това е за сестра ми... това е за Саша!
- Дръпни се от него!
- Ставай!
- Тръгвай, тръгвай!
- Още малко и...
- Могат да ни убият заради теб.
- Хубаво момче беше.
- Руснаците са боклуци.
- Какво очакваше след това, което сторихме?
- Олга каза, че 48 души са умрели в шахтата в Свердловск.
- Имаме нужда от повече продукти.
- Наташ, как мислиш, ще можем ли да ги ухажваме?
- те са гладували в шахтата. И тук ще гладуват.
- Помниш ли какво ядяха в Ленинград?
- Пак това ядат.
- Свине, те са свикнали с това.
- Шмит. - Аз.
- Шенфелдер. - Шенфелдер.
- Не бъди нагъл.
- Фегл.
- Аз.
- Вебер.
- Вебер?
- Той е Вебер.
- Ефрейтор Вебер.
- Ефрейтор Мартин Хайнрих Вебер.
- За бога, Олга, изведи я оттук.
- Вера, достатъчно.
- Вирт? - Аз.
- Неринг? - Аз.
-Мюлер.
- Диария?
- Всички имаха.
- В шахтата така ни хранеха.
- На момчетата им хлътват бузите тече им кръв от носа, падат им зъбите, имат скорбут.
- Лекар ли сте? - Не.
- Как се казвате?
- Борт.
- Макс Борт.
- Какво му е?
- Шрапнел попадна в главата му.
- Зашихме го, някак...
- Струва ми се безобиден.
- Всички сме такива.
- Благодаря.
- Махай се, докато не съм докладвала.
- Лекаря е добър.
- Благодаря, че ми позволихте...
- Полковник Павлов. За мен е чест!
- честта е моя, капитане.
- Благодаря.
- Дочух доста неприятни слухове...
- Какви, полковник Павлов?
- Казват, че тук хората стоят заключени.
- Вярно ли е това, капитан Олга Александрова?
- Разбира се, че не, полковник Павлов.
- Отлично. Това исках да чуя, капитане.
- Искам да видя медицинските заключения.
- Разбира се.
- Ще вляза сам при доктора, благодаря.
- И аз благодаря.
- Какво стана с провизиите, които поискахме?
и лекарствата?
- Няма да преживеем зимата с това, което сте изпратили.
- Не се подценявайте...
- Как е Андрей?
- Андрей?
- Видях го в гръб...
- Както винаги, добре е.
- Може би ще е по-добре, ако отиде в санаториум.
- И тук мога да го ухажвам.
- Разбира се, че можете.
- Искам да поговоря с вас.
- Има подозрения, че в този лагер...
след другите затворници, може би се крият...
високопоставени военни престъпници.
- Партията иска резултати...
- Можем да ги държим тук, докато намерим такива.
- Мисля, че ако някой...
се сближи с някой от затворниците,
ще имаме шанса да ги открием.
- Затворника трябва да се доверява на този човек.
- И това може да бъде доктора?
- За какво ме молите всъщност?
- А вие как мислите?
- Другарю Павлов, бъдете сигурен, че един от нашите приоритети...
- Ела тук, дете.
- Ела.
- Как се казваш?
- Зина.
- Извинете ме... Гражданка Темина.
- Така безгрижно се смеете. Защо?
- Свалете куртката.
- Защо?
- Свалете я.
- Погледнете ме.
- Свалете блузата.
- И сутиена.
- Сваляйте сутиена.
- Ето!
- Нека вашият фашист да гледа.
- Отличен лекар.
- Знам какво става в лагера.
- Другарю, Павлов...
- Имам по-високо звание, Петер.
- Дръжте се по-далеч от нея...
- Стойте далеч от всички, кой знае какво може да ни лепнат.
- Той е прав, руските жени са деца на дявола.
- Не всички...
- Някои са доста мили...
- Някоя от тях да не ти е приятелка?
- Ей, Мюлер, кога съм имал такива приятелки?
- Аз съм имал такива приятелки.
- Това е пряко нарушение на заповедта.
- Аз си имам свои заповеди, Клаус, не се вълнувай.
- Не си губи времето с тях...
- Днес ти провървя...
- наведи си главата и може би ще стигнем живи.
- немците им се лепяха,
сякаш жена не са виждали!
- Този знае нещо.
- харесва му да ни плаши.
- Интересно, кой ли шпионира за него?
- За какво си говорите?
- Поиска да види медицинските заключения, това е.
- Не казвай, че ме подозираш.
- подозирам всички.
- Ти спасяваш някого...
а той може да се окаже военнопрестъпник.
- пуснеш рапорт за друг, а той се окаже невинен.
- При всички случаи Павлов ще го убие, а теб ще отпрати.
- логично е.
- Стройте се! Живо!
- Това ли е всичко? - Всичко, което има.
- Когато ви взеха в плен, вие обещахте да ни разкажете всичко.
- Някои скриха информация, излъгаха ни.
- Други си измислиха нови имена.
- това е разбираемо, ако съдим по делата ви.
- Но на тези, които са били в СС,
новото име няма да им помогне.
- Ще ви намерят.
- И когато го направят,
няма да ви третират като военнопленници,
а като военнпрестъпници.
- През 1941 година в обсадения Ленинград
8-а СС дивизия под командването на полковник Хейнрих Ломбард
и неговия помощник капитан Эрик Нейвах
е извършила незаконни действия.
- Те са убивали съветски граждани,
мъже, жени и деца.
- Име?
- Неринг. Артур Неринг. - Име.
- Неринг. - Име.
- Неринг.
- Име.
- Мюлер. Ернст Мюлер.
- Защо си нервен, войнико?
- Ние се страхуваме.
- Победиха ни... Ние сме във вашата власт.
- Затова се страхуваме.
- Да.
- Неринг, Мюлер, крачка напред.
- Капитан Нейвах.
- Не съм аз.
- Това е той.
- Той издаваше заповедите. Полковник!
Вам нужен он! Это не я! Я невиновен!
Полковник Ломбард.
- Никой не се е отървал от руското правосъдие...
- Какъв е този белег?
- Не знам.
- Вие не знаете името му?
- За бога, научете го.
8 май 1945 година
- Фашистка Германия се предаде на героичната Червена армия...
показахме на германците нашата хуманност...
оставихме ги живи, дадохме им кръв...
делихме храната си с тях...
дадохме им възможност да изкупят вината си.
- Но някои от тях, за престъпленията си...
ще останат врагове на съветския народ...
те почти избегнаха наказанието,
но дойде време да си платят.
- Ще преживеем това, аз и ти...
ако се вгледаме един в друг.
- Какво искаш да кажеш?
- Лекарката ти допадна.
- Точно така.
- Повярвай ми, разбирам ги тези неща.
- Вдишайте.
- По-дълбоко.
- Обърнете се.
- Това е от куршуми.
- Нещо не е наред ли?
- Не, всичко е наред.
- Добро утро, докторе.
- Петер?
- Мъртъв ли е?
- Всички са мъртви.
- И те ли?
- Всички.
- Ръцете ми не могат да свикнат с това. - Ще се наложи.
- Ние сме като роби, нали?
- Ние сме в един кюп.
- Ние ги застреляхме тук. Заедно ги застреляхме.
- Борт.
- Веднага отивай при доктора.
- И си вземете инструментите.
- Ще се постопля.
- Провървя ти.
- Какво се е случило? Страх ли те е от плъхове?
- Не. Ти страхуваш ли се?
- В Ленинград ги ядяхме.
- Както и хора...
- Хващахме го за опашката, колехме го в тиганчето и го опичахме.
- Ядяхме ги с апетит.
- Другарю Павлов, пристигнаха продуктите.
- Не е ли прекалено слаб?
- Струва ми се, че ще преяде.
- Раздели порцията на три.
- Не мога да допусна немците да дебелеят,
докато руския народ гладува.
- Руския народ ви показа добротата си,
която вие не заслужавате.
- Разбира се, някои от вас искат да изкупят вината си,
но други се надяват
да избегнат наказанието.
- Не става.
- Какво ще правим със затворниците?
- Нека се постараят да изкупят престъпленията си.
- Знаете ли, другарю доктор,
струва ми се, че трябва по-добре да се грижите за вашите чужденци.
- Вашата рана не е толкова опасна, колкото си мислят другите?
Вашата жена е привлекателна.
- Вие се притеснявате, защото е заобиколена от мъже?
- И какво ще каже този кучи син на Олга?
- На една страна сме.
- Когато гладувах в Ленинград,
той се криеше с приятелите си в бункера на НКВД.
- Той може да ви прати в Сибир.
- И в Сибир са нужни лекари.
- Привет от кучия син.
- Не.
- Имаме нужда от водка.
- Павлов се интересува от Клаус Промст и Макс Борт.
- Той ги подозира, затова ще ги следим.
- Андрей също.
- Андрей?
- Какво общо има той?
Павлов счита, че той не е за тази работа.
- Олга може да го смени.
- А ако той замине с нея.
- Спокойно.
- Павлов ще прати Андрей в санаториум.
- Чакай, ще се сетя... Санаториум в Сибир?
- Трябва да внимаваме.
- Днешната инспекция не е случайна.
- Някой ни шпионира.
- Те ще умрат от глад.
- Не сме им задължени с нищо.
- Но и не сме убийци...
или си мислиш, че не ги мразя?
- Ние сме длъжни да се погрижим за тях...
трябва да им дадем..
храна и работа.
- Да ги пратим в депото?
- При болните евреи? И защо?
- Сигурна съм, че Яков има нужда от работници.
- Можете да ги използвате, колкото искате...
докато не ги прехвърлят.
- Мисля, че работната ръка не е излишна.
- Можете ли да им дадете храна?
- Поне два пъти на ден.
- Доживях немци да храня!
- Всичко е наред.
те са работливи,
точно по немски.
- Яков, войната свърши.
- За тях, да.
- Толкова много неща ми липсват.
- Наташа, извинете, другарю.
- Нищо...
- Нима такова дете, като Зина, не може да познава удоволствията?
- Може.
- Червило.
- Музика... Липсва ми музиката...
- Представете си всичко да бъде както преди...
- Всички мостове, домовете... - Дансингите...
- Помните ли ежегодните танци за деня на железничаря?
- Да.
- Останаха ми записи,
декорации, даже музикални инструменти.
- Остава да намерим оркестър.
- Мотив, мотив.
- Можем да добавим музикален талант...
към работоспособността.
- Те са от страната на Бетховен и Брамс. Сред тях сигурно има музиканти.
- А какво ще каже Павлов?
- В някои московски лагери музиката е разрешена, защо не и тук?
- Този проект може да се нарече, примерно,
"Международна идеологическа изправителна дейност".
- Ти си гений, гений...
- Свободно!
- Нямаме време.
- Ето!
- Да!
- Аз съм евреин.
- По дяволите евреите.
- Какво ще правим с този?
- Това е Ханс.
- Отиваме.
- Отлично.
- Знаехте ли вие, че не бива
да го използвате!
- Моля.
- Може би трябва да се присъединим към оркестъра?
- И какво ще изсвириш, приятелю?
- Нещо инструментално.
- Добре, ела с мен.
- Прекрасно.
- Свирете!
- Не така, не, не.
- Ето.
- Хайде, вземете инструмента,
настройте го и научете тези песни.
- Красота, нали?
- Трябва да поговорим.
- Важно е.
- Приятелката на доктора ми задаваше въпроси...
за войната, за нас...
- Какво й каза? - Нищо...
- Как мислиш, дали можем да й се доверим?
- Защо питаш мен?
- Защото я харесваш, а и тя тебе.
- Ако стане нещо между вас, кой знае...
може да се върнем в Германия.
- Как ще реагират Бекмейер и Ритер?
- Никой не се интересува от тях.
но едва ли ще е така дълго време.
- Или Деслер?
- Този никой не го харесва.
- Знаеш ли, Шварц, стой по-далече от мен.
- Просто помисли.
- Борт! Ела с мен, по заповед на доктора.
- Решавай на чия страна си. - На своята.
- Помни, Макс, аз знам кой си, кой си бил и какво искаш.
- Да вървим.
- Искали сте да ме видите?
- Руските плъхове са по-грозни, отколкото мислехме.
- Не бъдете първи в работата си, ако не сте готови.
- Ще взема инструментите.
- Борт!
- Какво ще правите после...?
ще се приберете в къщи при жена си?
- Няма да предам хората си.
- Вашите хора убиваха мирни граждани.
- Кажи ти колко си убил?
- Колко деца?
- Ако срещу теб идва момиче с граната,
няма ли да я застреляш?
- Така ли убиваше руските момичета?
- Не.
- Но видях как убиваха те, и убиваха тях самите.
- Отивай за инструментите.
- Ти ме смяташ за убиец на деца?
- Не знам какво да мисля.
- А Клаус Промст?
- Той военнопрестъпник ли е?
- Питай него.
- Зина!
- Зина, къде си, по дяволите?
- Зина!
- Наташа!
- Захар!
- И картофи!
- Ще ни арестуват.
- Дръж се!
- За какво говориш?
- Идваме.
- Преди два дни имаше доставка, изчезнала е.
- Виж, гледай.
- И тук.
- Павлов ще ме убие.
- Узна ли нещо за това?
- Ти?.
чувстваш ли...
- Зина, какво ти е?
- Нищо, бременна съм.
- Ах, ти!
трябва да докладвам за това...
- Не, не бива.
- Но Олга и Елена трябва да знаят.
- Какво трябва да знаем?
- Сама ще им кажа.
- Е?
- Като твой началник ти нареждам да ми кажеш.
- Защо? За да кажеш на Павлов?
- Какво?
- Искаш да знаеш кой от нас е плъх?
- Номер 8.
- Познаваш ли този почерк?
- Лекар-шпионин, тя работи за немците
и против Съветския съюз...
тя ме трови с таблетки...
- Андрей.
- Той не знае какво прави. - Възможно е.
но ако я предам на този Павлов.
- Не...
- Андрей.
- Някой иска ли да прати лъжлив рапорт на Павлов.
- Това ще ни донесе беди.
- Не, не!
- Погледни.
- Помниш ли това?
- Обичахме да танцуваме.
- Виждаш ли?
- Андрей.
- Андрей...
- Това трябва да спре!
- Могат ли да свирят? - Някои да.
- Другарю Павлов.
- Зина, още не е късно, няма да има никакви проблеми.
- Не.
Зина, не можеш да задържиш бебето.
- Няма да го убия.
- Аз си имам мъж, обичаме се.
- Какво ни трябва още?
- Внимавайте.
- Станете!
- станете!
- Това ще става с тези, които крадат храна.
- Зиночка!
- Наташа, ти можеш, знам, че можеш, помогни му!
- Другарю Павлов!
- Може ли да кажа нещо?
- Мисля, че знам къде е храната.
- Къде?
- Елате с мен, ако искате.
- Къде е ключа?
- Ключа.
- Да потърсим храната.
- Арестувайте я, тя е шпионин.
- Арестувайте я, тя е шпионин!
- Другарю Павлов,
отдавна подозирах Тюрина в подобно поведение.
- Какво?!
- Доста често изчезваше и се появяваше внезапно.
- Стига!
- Сержант!
- Другарю Павлов, мога да обясня, не съм аз, аз съм комунистка!
- Отведете я в камиона.
- Браво, другарю.
- Значи, немеца не е виновен.
- Възможно е, но той може да е виновен в нещо друго, нали?
- Да, може...
той е учил в инженерния факултет на Берлинския университет.
- Какво да правим сега?
- Другарю...
- Ние сме виждали как той е шпионирал за Съветския съюз.
- Защо и вие да не минете за немец?
- Другарю, възможно ли е началника на НКВД в Ленинград да намери време,
и да посети нашия концерт?
- А и вашето присъствие ще ни зарадва.
- Яков е мечтател, той покани и немците.
- Нима ще пропуснем този шанс,
ще се убедите, че тук хората са добри.
- Всички навън!
- Събличай дрехите.
- Казах да сваляш дрехите!
- Ще ни убият!
- Къде е доктора? И капитан Александрова?
- Сваляй всичко.
- Тук!
- вътре!
- Това е газ.
- Сложете му нещо.
- Днес ще отидете на танци не просто като музиканти...
- Моля.
- Откъде е тази дреха?
- Какво? Това не ви ли безпокои?
- Палавник.
- На кого са тези гащи?
- Не мисли за тях като врагове.
те са дошли да се забавляват и искат да свирим добре.
- Ще ни убият още като излезем...
- Ако свириш добре, Ернст, няма да те убият.
- Време е, да вървим, хайде, по-бързичко.
- Иван!
- Не спирайте!
- Иван!
- Ето къде си бил, навсякъде те търсих... Дойдоха ли немците?
- Да. - Доведи ги.
- Спокойно, аз сам.
- Тихо, какво ще се случи?
- Каквото искате, Иване.
- Ето ви и вас! Влизайте, бързо.
- Хайде, заемете си местата.
- Бързо, свирете, свирете.
- Ще позволите ли?
- Мисля, че знам кого търсите.
- Това е последния танц.
- И така, моля, всички могат да танцуват!
- Вие танцувате прекрасно, доктор. - Имате добри маниери.
- Немците учат това в университета, или е трик на арийците?
- Не съм учил в университет.
Не сега, Антон. Няма да прецакваме вечерта.
- Андрей.
- Андрей, не.
- Вземи.
- Отвори вратата.
- Давай, върви.
- Наташа.
- Той е по-млад от мен.
- Провървя ти!
- Казва...
- Казва, че съм първата, в която се влюбва.
- И ти му вярваш?
- Не зная.
- Но не искам да съм самотна.
- Тогава следвай сърцето си.
- Какво да правим?
- Какво й е на Олга? - По дяволите Олга!
- По дяволите и Павлов!
- Андрей, отвори вратата.
- Давай, Андрей, отваряй.
- И се убеди, че на разсъмване ще са тук.
- Мръсници такива!
- Ето го твоето предсмъртно писмо.
- Ти ме разстрои, Макс.
- Не ти вярвам вече.
- Ти си се наговорил с враговете.
- Но няма да те оставя да изгубиш честта си.
- Семейството ти ще се гордее с теб.
Германия също.
затвори очи, Макс.
- Ти си вече мъртвец.
- Не!
- Боже мой...
- Ти си го познавал?
- Да.
- От университета?
- Аз му бях учител.
- Знаеш ли с какво се е занимавал по време на войната?
- Не.
- Когато започна войната, аз загубих семейството си.
- Да.
той беше жесток, дори по стандартите на СС.
- И така, другарю, вие сте съветски човек.
- Страхувах се, че ще провалите задачата.
- Задача?
- Какво правите?
- Андрей е освободен от задълженията си.
- Вече се разбрахме.
- Да, всичко свърши.
- По-добре вземете мен.
- По-добре.
- Наташа.
- Павлов се обади.
Сталин е сключил споразумение със Съюзниците.
немците си отиват в къщи!
- Какво?
- Ще дойде камион за тях, утре в 6 сутринта.
- Имаме няколко часа.
- Да вървим.
- Колко изгубихме? - Около дузина (12) .
- Не се притеснявай, ще ги открием.
- Като чуят, че си отиват в къщи, сами ще се върнат.
- Обличайте се, прибирате се в къщи!
- Не, това е невъзможно.
- Възможно е, хайде, върви в лагера.
- Отиваме си в къщи!